Православне вчення про спасіння

Архімандрит Сергій (Страгородський). Книга "Православне вчення про спасіння" українською мовою.

Життєпис
Сергій (Іван Миколайович Страгородський), Патріарх Московський і всієї Русі (1867-1944), руський православний церковний діяч і богослов. Народився в Арзамасі Нижегородської губернії в сім'ї священника. Закінчив Санкт-Петербурзьку Духовну Академію (1890), прийняв на останньому курсі монахство. В 1890-93 трудився на місіонерському поприщі в Японії. Після повернення з Токіо на протязі 9 місяців вів курс Священного Писання Нового Заповіту в Санкт-Петербурзькій Духовній Академії, а потім був направлений архімандритом посольської церкви в Афіни. В 1895 Страгородський захистив магістерську дисертацію «Православне вчення про спасіння» (Сергієв Посад, 1895), яка одразу ж висунула його в перший ряд руських богословів. В 1899 став інспектором, а через рік ректором Санкт-Петербурзької Духовної Академії. В 1901 був хіротонісаний в єпископа Ямбурзького. До цього періоду відноситься його участь в Петербурзьких релігійно-філософських зібраннях, організованих Мережковським. В 1905 Страгородьский призначений архієпископом Фінляндським і Виборзьким (з 1911 - член Священного Синоду). В 1917 переведений на Нижегородську кафедру. Приймав участь в Помісному соборі Руської Православної Церкви. З 1927 Страгородський як заступник Патріаршого місцеблюстителя присвятив себе справі врегулювання відносин між Церквою і радянським урядом. В період 1934-43 очолював Руську Православну Церкву як Патріарший місцеблюститель. В часи Другої світової війни Страгородський надихав патріотичну діяльність своєї пастви. В 1943 на соборі єпископів Страгородський був обраний Патріархом Московським і всієї Русі.

Короткий зміст
Досвід розкриття добровільно-суб'єктивного боку спасіння на основі св. Писання і творінь святоотцівських. Так озаголовлений труд архімандрита (в подальшому патріарха Московського і всієї Русі з 1943 року) Сергія (Страгородського). Цей труд вперше для свого часу відображає переважавшу в богословських колах (XVIII - початку XX вв.) латинську схоластику в Православному богослів'ї, і відкриває біблійне святоотцівське сприйняття спасіння. Автор майстерно розкриває хибність католицького і протестантського вчення про спасіння.


 * Замість передмови. Питання про особисте спасіння (Промова перед захистом магістерської дисертації
 * Вступ. Частина I. Походження правового життєсприйняття. Католицтво. Протестантство, як поправка католицтва. Примарність протестантського спасіння
 * Вступ. Частина II. Католицтво після протесту. Спроба пояснити начало нового життя магічним перетворенням.
 * Розділ 1. Правове життєсприйняття перед судом Св. Писання і Св. Переказу. Необхідність добродійства. Себелюбство, як основа правового життєсприйняття. Сліди цього сприйняття в Св. Писанні і Св. Переказі. Неможливість з правової точки зору пояснити відношення Бога до людини. Милість, як основний закон цих відносин. Заслуга de congruo. Викривлення добровільного життя при правовому розумінні. Висвітлення найманства св. отцями Церкви. Чим пояснити сліди правового життєсприйняття в Св. Писанні і Переказі
 * Розділ 2. Вічне життя. Вічне життя, як Богопізнання, як Богоспілкування. Святість як зміст вічного блаженства. Самоцінність добра і його природність для людини. Відсутність чуждих нравності начал в християнському вченні про вище благо.
 * Розділ 3. Віддяка. Стосунок нинішнього життя до майбутнього. Причина вдаваної потойбічності останньої. Походження поняття віддяки. Вчення про віддяку, як природній наслідок в Св. Писанні; - в Св. Переказі: у свв. Іринея Ліонського, Григорія Нисського, Макарія Єгипетського, Євфрема Сиріна, Василя Великого, Кирила Ієрусалимського, Івана Золотоуста, Іпполита Римського. Поняття про Правду Божу.
 * [[Православне_вчення_про_спасіння/Розділ 4.|Розділ 4. Спасіння. Відміна православного вчення про спасіння від правового. Вчення про спасіння у Старому Заповіті. В Новому Заповіті. Поняття про спасіння у Св. Переказі. Спасіння, як справа добровільна, а не механічна.

Отличие православного учения о спасении от правового. Учение о спасении в Ветхом Завете. В Новом Завете. Понятие о спасении в Св. Предании. Спасение, как дело нравственное, а не механическое. Прощение грехов. Несостоятельность протестантской пронунциации. Невменение, как домирное предположение всего домостроительства. Нравственный перелом, как внутренняя сущность оправдания. Учение о том в Св. Писании. У оо. Церкви: Кирилла Иерусалимского, Василия Великого, Григория Нисского, Григория Богослова, Иоанна Златоустого, Кирилла Александрийского, Ефрема Сирина, Иустина Мученика. Мысли преосв. Феофана. Облачение во Христа. Свободный акт решения, как основной в таинстве, вопреки западному превращению. Вывод о характере полученной праведности. Возможность утраты. Зачаточный характер праведности крещения. Задача последующей жизни человека.]]
 * Розділ 5. Віра. Отличие православной и правовой точки зрения на вопрос об условиях спасения. Неопределенность в ответе на этот вопрос в Св. Писании и Предании. Способ разъяснения этой неопределенности. Вера, как единое условие спасения. Происхождение веры и ее действительность в душе человека. Ошибка протестантов. Значение веры в самом свободно-благодатном акте возрождения человека. Определение верой дальнейшей жизни человека. Вера, как начало жизни. В чем именно состоит спасительность веры? Вера и дела. Заключение: спасение по милости через веру.

Джерела

 * http://www.litmir.net/br/?b=128519