Козачий народ

Козачий народ (рос. казачий народ) - один з степових, а отже сходозахідних і країнобезмежних народів татарської епохи, господарствоутворюючий народ Казахського ханства, Донського, Запорозького, Задніпровського і Українського, Козачого і Гетьманського військових (ординських) господарств, основне населення Козаччини (Козакії, Козакстану).

Будучи утвореним з представників різних родів і племен, груп населення Степу Безкрайнього і Землі Піднебесної, Сходу Заходу і Країни Безмежжя у її складі козачий народ від самого початку своєї появи виник по суті як сукупність кількох народів, народностей або етноконфесійних спільнот, зокрема русинів і пов'язаних з ними людей руських, людей руської мови і віри, східних християн з одного боку і людей татарських, царських, людей татарської мови і віри, язичників, буддистів і магометан з іншого. В подальшому це сприяло швидкому розпаду козачого народу як єдиної спільноти (якої на думку деяких дослідників взагалі не існувало) і появи на її основі кількох нових, теж козачих народів, зокрема староукраїнського, запорозького і задніпровського, згодом також чорноморського, таврійського і слобожанського з одного боку і донського, згодом також терського, яїцького, сибірського, великоросійського з іншого, а також окремо народу казахського і тісно пов'язаних з ним історично татарського, ногайського, киргизського і узбецького, які теж в тій чи іншій мірі можна розглядати як почасти козачі народи.