Мова Богослужіння

Українська Православна Церква благословляє вiрних славити Бога як рiдною, так i церковнослов’янською (далi — ц.-сл.) мовами. I та, й iнша мова має кiлька варiантiв — давнiший та сучаснiший. Кожен iз цих варiантiв, доповнюючи один одного, допомагає глибше зрозумiти догматичний сенс Херувимської молитви. Водночас цi варiанти свiдчать про ту чи iншу добу в iсторiї України. Саме тому ми зберiгали оригiнальний текст творiв там, де вони яскраво засвiдчують певну епоху (монодiї, партеснi твори, Херувимськi Автокефальної Церкви 1920-х рокiв), або де переклад порушував би їх музичний задум. Проте, коли нам траплявся вдалий український переклад вiдомих творiв (прот. П. Турчанинова, Г. Музиченка, Г. Ломакина, якi в ц.-сл. викладi можна знайти у багатьох нотних збiрках i нотних сайтах), ми вiддавали перевагу йому. Також перекладено бiльшу частину обихiдних Пiсень, оскiльки це аж нiяк не позначилося на їхнiй мистецькiй вартостi. Такий пiдхiд, на наш погляд, задовольняє вимоги як антологiчного видання, так i Церкви, бо всi вжитi у збiрцi тексти благословеннi Православною Церквою рiзних часiв28.

Однак варто сказати про рiзницю в богослужбових текстах докладнiше.

Церковнослов’янська мова
Ту ц-сл. богослужбову мову, яку ми знаємо, можна назвати новiтньою, тому що з’явилася вона лише в ХVII столiттi (та й вiдтодi перетерпiла ще кiлька суттєвих реформ). Вона закоренилася завдяки знаменитiй, визнанiй усiм православним слов’янським свiтом «Граматицi» видатного фiлолога архиєп. Мелетiя (Смотрицького) /1577–1633/, який довершив тривалу творчу працю багатьох високоосвiчених українцiв у прагненнi вiдновити єдину, «чисту словенську» мову29. Проте, як зауважує академiк Л. Булаховський, «Смотрицький… вiрного уявлення про походження i природу старослов’янської мови не мав i за неї приймав мову слов’янських рукописiв росiйської редакцiї, не давнiших ХV–ХVI столiття»30. Як стверджує вiдомий мовознавець доктор словесностi П. Житецький, «вийшла таким чином вигадана мова, а не дiйсна», не так чиста слов’янська мова, як мова очищена вiд давнiх її особливостей31. Також основоположник сучасної славiстики чех Й. Добровський, схиляючись перед генiєм Смотрицького, «не мiг схвалити багато того, що не пiдтверджується найдавнiшими пам’ятками»32. Про сучасну ж ц.-сл. мову в її цiлком зросiйщеному викладi росiйський фiлолог свiтової слави, академiк Ф. Фортунатов висловлювався ще суворiше: «С течением времени старославянский язык обратился у нас в тот искусственный искаженный язык, который употребляется теперь в богослужении и называется церковнославянским языком. Не смешивать с этим ломаным языком древний церковнославянский язык»33. Отже, вшановуючи цю мову заради її 400-лiтньої молитовної традицiї, не слiд, однак, ототожнювати її з мовою святих Кирила й Мефодiя, тим паче, обожнювати як дещо недоторкане й досконале34. Не варто також забувати, що кожен слов’янський народ має власну редакцiю (мовнi змiни, що сталися з часом) та нацiональнi особливостi вимови ц.-сл. текстiв.

Давньоукраїнська богослужбова мова — власне, та, яку ми прийняли вiд рiвноапостольних братiв Кирила й Мефодiя, якою писав, молився й читав Святе Письмо наш народ i всi святi землi української з Х по ХVII столiття, — багатьма рисами дуже подiбна до нашої сучасної рiдної мови. Протягом щонайменше семи столiть (!) загальновживаними були форми:

любить, веселить, речеть, прийдуть, наставить, iсчезнуть, будуть (а не новiтнi: любит, веселит, речет, наставит, iсчезнут, будут);

Отець, Творець, Человiколюбець, Агнець, конець, вiнець; вдовиць, овець, сердець (а не теперiшнi: Отец, Творец, вiнец; вдовиц, сердец тощо);

Христос, херувими, серафими, Галилея (а не Хрiстос, херувiми, серафiми, Галiлея);

пакы, духы, слугы, погыбель, мукы, грiхы, рiкы, вiкы, iсточникы, празникы, ангельскый, великый (через «ы», що потiм було змiнено на зручне для московської вимови «и»);

ливаньскых, едомьскых, кидарьскых, сионьскых, морьскых: таке пом’якшення мiж скупченням приголосних згодом трансформувалося в нашiй мовi у закiнчення -ських (а не ливанскiх, едомскiх, кидарскiх, сiонскiх, морскiх);

на рiцi вавилоньстiй (а не «на рiках вавилонских» i тим паче не «на рєках вавiлонскiх»);

створив, сберуть, сусiдом (а не сотворив, соберут, сосiдом); тобi i собi (а не тебi й себi) та iншi.

«Величить душа моя Господа»; «по пасцi… грiхы отпустяться»; «Отець не судить» — читаємо в Остромировiм Євангелiї 1057 року. «В iорданьстiй рiцi»; «грядеть»; «хрестить»; «отпущаються тобi грiсi» — у Галицькому Євангелiї 1144 року; «На горах стануть води… восходять гори i нисходять поля… створил єси… животная малая с великыми… Вся к Тобi чають… Давшю Тобi їм — сберуть… Буди слава Господня в вiкы» — у Київському Псалтирi 1397 року. «Моленiя ради… святих отець» — писав у молитвi прп. Феодосiй Києво-Печерський (+1074). «Яко iмя Тобi Человiколюбець» — залишив свт. Iларiон Київський (ХI ст.)35.

Найбiльше спiльного в нашiй древнiй мовi знаходимо з найдавнiшими кириличними зразками, зокрема з мовою свт. Климента Охридського (IХ ст.), учня святих Кирила й Мефодiя, болгарина, одного з творцiв кирилицi. Вiн також уживає слова тобi й собi, пакы, вiкы, любить, Творець тощо (i навiть те, що пiзнiше зникає зi староболгарських рукописiв, а в давньоруських пiсля ХII ст. трапляється як виняток: Отця, Отцю, Тройцю; створяться, утiшаться, нарекуться, прославиться тощо)36.

Наведенi мовнi риси з дивогiдною вiрнiстю зберiгав наш народ у богослужбi (i зберiг у рiднiй мовi дотепер — незважаючи на всi лiнгвоциди!) аж до кiнця ХVI ст., до революцiйних виправлень за московськими рукописами, впровадження «Граматики» Мелетiя Смотрицького та узаконення у 2-й пол. ХVII ст. московським патрiархом Никоном нових мовних реформ (на пiдставi яких давньоукраїнську мову сховали пiзнiше за туманною московською назвою «дониконiвська»37).

Проте стара сакральна мова протрималася у великих мiстах Лiвобережної України ще принаймнi кiлька десятилiть, що засвiдчують восьмиголоснi Херувимськi пiснi Миколи Дилецького, а в деяких мiсцевостях Правобережжя збереглася аж до нашого часу, як ми бачили з розвiдки про Грицькову Херувимську.

Цю побiжну мовознавчу довiдку ми мусили навести задля того, щоб пояснити, звiдки взялися два ц.-сл. тексти Херувимської пiснi, та повернути давнiшому з них, зрозумiлiшому й освяченому багатовiковою молитовною традицiєю Київської Русi й сотень українських святих право на життя в Українськiй Церквi.

У Херувимськiй молитвi, щоправда, не так яскраво проглядають особливостi давньоукраїнської мови, але все ж таки є певнi розбiжностi. Ось як звучить ця молитва:

Iже херувими тайно образующе (образуєм) i Животворящей (-щой) Тройцi Трисвятую пiснь приносяще (приносим), всякую (всяку) нинi житейскую (житiя сего) отвержем (-зем) печаль /Амiнь/, яко Царя всiх под’ємлюще, ангельскими невидимо дориносима чинми. Алилуя, алилуя, алилуя (аллилуя; аллилуiя; аллилугiя).

Сучасною ц.-сл. мовою цей пiснеспiв звучить так:

Iже херувими тайно образующе i Животворящей Тройцi Трисвятую пiснь припiвающе, всякоє нинi житейскоє отложим попеченiє /Амiнь/, яко да Царя всiх подимем, ангельскими невидимо дориносима чинми. Аллилуя, аллилуя, аллилуя (аллилуiя)

Церковнослов’янський текст — як давнiй, так i сучасний — подаємо в українськiй транслiтерацiї, згiдно з багатовiковою традицiєю української вимови цих текстiв39. Непорушнi правила нашої вимови: читати э як «i»; е, є як «е», i лише пiсля голосних лiтер, пiсля префiксiв та на початку слова — як «є»; и — як «и», пiсля ж голосних — як «ї», i лише за певними правилами –як «i». Маємо й iншi правила, що вирiзняють українську вимову вiд росiйської40.

гнёвъ, дёти, надёйтесz по-українськи звучатимуть:	гнiв, дiти, надiйтеся, а по-росiйськи:	гнєв, дєтi, надєйтєся; ви1дэхъ неразумэва1ющыz по-українськи:	видiх неразумiвающия, а по-росiйськи:	вiдєх нєразумєвающiя; рyцэ твои2 сотвори1стэ мz по-українськи:	руцi Твої сотвористi м’я, а по-росiйськи:	руце Твоi сотворiстє мя. Iще у ХVIII ст. наша вимова звучала не лише в Українi, а й у Росiї. Видатний науковецьенциклопедист митр. Iларiон (Огiєнко) наводить скарги О. Сумарокова на те, що українцi псують росiйську вимову: «… а потому, что все школы ими (українцями. — Г. К.) были наполнены, так сие провинцияльное произношение и вкоренилося, яко теби (свiдоцтво того, що «ять» українцi вимовляли як «i». — Г. К.), мья (пiдтвердження вживання апострофу пiсля губних. — Г. К.) и протчия малороссийския испорченныя выговоры; а особливо певчия многое преобразили… малороссиянцы вместо Господи, помилуй — Господы, помылуй … и протч»41.

Цю свою вимову, незважаючи на численнi iмператорськi та синодальнi укази (лише у ХVIII ст. вийшло близько двадцяти таких указiв42), закриття друкарень, заборони видавати книжки, проповiдувати в церквах i навчати дiтей рiдною мовою, безперервний психологiчний штурм «канонiчнiстю» всього росiйського, Україна боронила аж до нищiвного удару таємним циркуляром П. Валуєва 1863 року. I боляче дивитися тепер, коли росiйську вимову ц.-сл. молитов у багатьох церквах України вважають чимсь незмiнним i трохи не священним, — оскiльки за цим стоїть облуда, жорстоке насильство та зневага Божого дару, даного кожному народовi в його рiднiй мовi.

Українська мова
Українська богослужбова мова через багатовiкову заборону на iснування перебуває зараз лише у стадiї формування i потребує для вдосконалення якщо не вiкiв, то принаймнi багатьох десятилiть. Утiм вона вже освячена майже столiтньою традицiєю лiтургiйної молитви. Молитви за колючим дротом…

Цi рясно зрошенi мученицькою кров’ю переклади потребують розумiння й обережностi, потребують зваженостi науковця й терпеливостi садiвника. Не можна вимагати вiд сучасних перекладiв довершеностi, не можна також передчасно накидати їм пута «канонiчностi», штучно гальмуючи невпинний процес удосконалення, особливо в першi часи формування богослужбової термiнологiї.

Багато є мовних питань, що вимагають усебiчного богословсько-мовознавчого розгляду. Одною з найважчих для перекладу молитов є саме Херувимська пiсня. Точнiше, не вся, а її перший рядок.

Цей рядок i в ц.-сл. викладi неодмiнно потребує тлумачення («Iже херувими тайно образующе»), та український переклад удвiчi ускладнює завдання, бо має бути в лаконiчностi подiбним до ц.-сл., щоб укластися в музичну структуру молитви, i водночас має висловлювати головну богословську думку: ми таємно уподiбнюємося херувимам, стаємо в цей час їх образом, iконою святих ангелiв, для того, щоб гiдно зустрiти «Царя всiх».

У першому українському перекладi початку 1920-х рокiв (який, власне, й увiйшов у богослужбову традицiю спiву) цей рядок звучить так:

Ми таємно з себе херувимiв уявляємо (згодом: Ми таємно херувимiв з себе уявляємо).

Цей текст, безумовно, вимагає корекцiї застарiлого звороту «з себе уявляємо». Окрiм того, слово «уявляємо» сучасна людина не сприймає у значеннi «являємо собою», а лише у значеннi «змальовуємо в думках». Тому це слово взагалi недоречне в церквi, оскiльки Святi Отцi категорично забороняють послуговуватися уявою пiд час молитви, тим паче уявою невидимих iстот43. Певно, саме тому генiальний Кирило Стеценко, вже будучи священиком, писав у всiх своїх Херувимських не уявляємо, а виявляємо, аби не дати навiть приводу паствi до недоречних i небезпечних фантазiй.

Не уник, а навпаки, загострив цю проблему сучасний богослужбовий переклад:

Ми, що херувимiв тайно уявляємо.

Як уже йшлося, ми херувимiв не уявляємо — нi тайно, нi явно. Йдеться зовсiм про iнше, i саме це головне остаточно сховане в новому перекладi.

Найвдалiшим, на наш погляд, можна назвати переклад мовознавцiв Греко-Католицької Церкви:

Ми херувимiв тайно являємо.

Напевно, iще точнiше було б сказати: «Ми таємно херувимiв собою являємо».

Тож, як бачимо, дбайливий пiдбiр слiв може виплекати згодом гiдний вiдповiдник цiєї чудової грецької молитви. Однак зараз ми мусимо терпляче послуговуватися тими перекладами, якi благословила Українська Православна Церква, небезпiдставно сподiваючись на краще. Не слiд, гадаємо, й перебiльшувати проблеми, бо свiдома частина Української Церкви, спiваючи вже дев’ять десятилiть «з себе уявляємо», добре розумiє, що це означає. А несвiдома частина не розумiє цього так само, як i значення ц.-сл. «образующе».

Iншi вiдмiнностi: змiну форми уявляємо на уявляючи, нiби точнiшу, осучаснення ще деяких слiв (замiсть життьовi — життєвi, а потiм — житейськi) можна вважати несуттєвими.

Варто сказати ще про другу частину Херувимської молитви, яка має теж два рiзновиди перекладiв, утiм обидва з них виправданi та вдалi.

Перший текст — це переклад ц.-сл. молитви, а другий — давньогрецького оригiналу. Обидва сучасних українських молитовники — УПЦ КП та УАПЦ — подають грецький варiант молитви.
 * 1) Пiдiймiмо (пiдiймемо, пiднесiмо) (ж) i ми Царя всiх, що його як Переможця ангельськi (янгольськi) чини невидимо несуть.
 * 2) Щоб прийняти (i) нам Царя всiх, Якого (що Його) у славi проводять ангельськi чини невидимо.

Наостанок хотiлося б зазначити, що попри будь-якi проблемнi моменти, ми маємо бути безмежно вдячнi за те, що процес вiдродження української богослужбової мови розпочався — а отже, з Божою допомогою кожне слово в належний час знайде своє мiсце. I, як вiдомо, якщо недосконалiсть слiв ми доповнимо добрими думками та любов’ю, то все сприятиме нам на користь /Рим. 8:28/.