Руські богатирі/Як Ілля з Мурома богатирем став

В старовину стародавнюю жив під городом Муромом, в селі Карачаровому, християнин Іван Тимофієвич зі своєю жоною Євфросинією Яківною.

Був у них один син Ілля.

Любили його батько з матір'ю, да тільки плакали, на нього поглядаючи: тридцять літ Ілля на печі лежить, ні рукою, ні ногою не ворушить. І зростом богатир Ілля, і розумом світлий, і оком зоркий, а ноги його не носять, ніби колоди лежать, не ворухаються.

Чує Ілля, на печі лежучи, як мати плаче, батько зітхає, руські люди жаліються: нападають на Русь вороги, поля витоптують, людей гублять, дітей сиротять. По шляхам-дорогам розбійники рискають, не дають вони людям ні проходу, ні проїзду. Налітає на Русь Змій Горинич, в своє лігво дівчат утягує.

Гірко Ілля, про все це чуючи, на долю своє жаліється:

- Ех ви, ноги мої неходючії, ех ви, руки мої недержачії! Був би я здоровий, не давав би рідну Русь на поталу ворогам да розбійникам!

Так і шли дні, катилися місяці ...

Ось раз батько з матір'ю пішли в ліс пеньки корчувати, корні видирати, готувати поле під пахоту. А Ілля один на печі лежить, у віконце поглядує.

Раптом бачить - підходять до його хати три вбогих старця. Постояли вони у воріт, постукали залізним кільцем і говорять:

- Встань, Ілля, відкрий хвірточку.

- Злії жарти, ви, старці, жартуєте: тридцать літ я на печі сиднєм сиджу, встати не можу.

- А ти припіднімись, Ільку.

Рвонувся Ілля - і зістрибнув з печі, стоїть на полу і сам своєму щастю не вірить.

- Ану, пройдися, Ілля.

Пішов Ілля раз, пішов вдруге - кріпко його ноги держать, легко його ноги несуть.

Обрадувався Ілля, від радості слова вимовить не може. А діди старії йому і говорять:

- Принеси, Ілько, студеної води. Приніс Ілля студеної води відро. Налив дід води у ковшичок.

- Попий, Ілля. В цьому ковшику вода усіх рік, усіх озер Русі-матінки.

Випив Ілля і почуяв у собі силу богатирськую. А діди його і запитують:

- Чи багато ти чуєш у собі силоньки?

- Багато, діди. Якби мені лопату, всю би землю розорав.

- Випий, Ілля, залишок. В тому залишку всієї землі роса, з зелених вигонів, з високих лісів, с хлібородних нив. Пий. Випив Ілля і залишок.

- А тепер багато в тобі силоньки?

- Ох, діди старії, стільки в мені сили, що, якби було в небесах, кільце, ухопився би я за нього і всю землю перевернув.

- Забагато в тобі силочки, треба поубавити, а то земля носити тебе не буде. Принеси-но ще води.

Пішов Ілля по воду, а його і правда земля не несе: нога в землі, що в болоті, в'язне, за дубок схопився - дуб з коренем вон, цеп від криниці, ніби ниточка, на шматки розірвався.

Вже Ілля ступає тихесенько, а під ним половиці ламаються. Вже Ілля говорить пошепки, а двері з петель зриваються.

Приніс Ілля води, налили старці ще ковшичок.

- Пий, Ілля!

Випив Ілля воду криничную.

- Скільки тепер в тобі силочки?

- У мені силочки половиночка.

- Ну й буде з тебе, хлопче. Будеш ти, Ілля, великий богатир, бийся-ратайся з ворогами землі рідної, з розбійниками і з чудищами. Захищай вдов, сиріт, малих діточок. Ніколи тільки, Ілля, із Святогором не сперечайся, через силу носить його земля. Ти не сварися з Микулою Селяниновичем, його любить мати сира земля. Не ходи ще на Вольгу Всеславовича, він не силою візьме, так хитрістю-мудрістю. А тепер прощавай, Ілля.

Поклонився Ілля калікам перехожим, і пішли вони за околицю.

А Ілля взяв сокиру і пішов на пожню до батька з матір'ю. Бачить - мале містечко від пнів-коренів розчищено, а батько з матір'ю, від важкої роботи умаявшись, сплять кріпким сном: люди старі, а робота важка.

Став Ілля ліс розчищати - тільки щепки полетіли. Старі дуби з одного маху валить, молоді з коренем з землі рве.

За три години стільки поля розчистив, що все село за три дня не осилить. Розвалив він поле велике, спустив дерева у глибоку річку, увіткнув сокиру в дубовий пень, ухопив лопату і граблі і вскопав і вирівняв поле широкеє - тільки знай зерном засівай!

Прокинулись батько з матір'ю, здивувались, зраділи, добрим словом згадали дідів подорожніх.

А Ілля пішов собі коня шукати.

Вийшов він за околицю і бачить - веде мужичок лоша руде, кудлате, шолудиве. Вся ціна лошаті гріш, а мужик за нього непомірних грошей вимагає: п'ятдесят рублів з полтиною.

Купив Ілля лоша, привів додому, поставив у конюшню, білоярою пшеницею відгодовував, ключовою водою відпоював, чистив, оберігав, свіжої соломи підкладав.

Через три месяца стал Илья Бурушку на утренней заре на луга выводить. Повалялся жеребенок по зоревой росе, стал богатырским конём.

Подводил его Илья к высокому тыну. Стал конь поигрывать, поплясывать, головой повёртывать, гривой потряхивать. Стал через тын взад-вперёд перепрыгивать. Десять раз перепрыгнул и копытом не задел! Положил Илья на Бурушку руку богатырскую, - не пошатнулся конь, не шелохнулся.

- Добрый конь, - говорит Илья. - Будет он мне верным товарищем.

Стал Илья себе меч по руке искать. Как сожмёт в кулаке рукоятку меча, сокрушится рукоять, рассыплется. Нет Илье меча по руке. Бросил Илья мечи бабам лучину щепать. Сам пошёл в кузницу, три стрелы себе выковал, каждая стрела весом в целый пуд. Изготовил себе тугой лук, взял копье долгомерное да еще палицу булатную.

Снарядился Илья и пошёл к отцу с матерью:

- Отпустите меня, батюшка с матушкой, а .стольный Киев-град к князю Владимиру. Буду служить Руси -родно;"' верой-правдой, беречь землю русскую от недругов-ворогов.

Говорит старый Иван Тимофеевич:

- Я на добрые дела благословляю тебя, а на худые дела моего благословения нет. Защищай нашу землю русскую не для золота, не из корысти, а для чести, для богатырской славушки. Зря не лей крови людской, не слези матерей, да не забывай, что ты роду чёрного, крестьянского.

Поклонился Илья отцу с матерью до сырой земли .и пошёл седлать Бурушку-Косматушку. Положил на коня войлочки, а на войлочки - потнички, а потом седло черкасское с двенадцатью подпругами шелковыми, а с тринадцатой - железной не для красы, а для крепости.

Захотелось Илье свою силу попробовать.

Он подъехал к Оке-реке, упёрся плечом в высокую гору, что на берегу была, и свалил её в реку Оку. Завалила гора русло, потекла река по-новому.

Взяв Ілля хлібця житнього скориночку, опустив її в ріку Оку, сам Оці-ріці приговарював:

- А спасибі тобі, матінко Ока-ріка, що поїла, що кормила Іллю Муромця.

На прощання взяв з собою землі рідної малу жменю, сів на коня, взмахнув нагаєчкою ...

Бачили люди, як скочив на коня Ілля, та не бачили, куди поскакав. Тільки пилюка по полю стовпом піднялася.

Джерела

 * http://az.lib.ru/k/karnauhowa_i_w/text_1949_russkie_bogatyri-byliny.shtml