Свято-Троїцький Капустинський монастир (проект)

Свято-Троїцький Капустинський монастир - проект православного монастиря у старому козачому селі Капустинці, що на Яготинщині (раніше Пирятинського повіту Полтавської губернії Російської імперії), що зараз існує на стадії ідеї, що перебуває у процесі обговорення місцевої громади, жителів і уродженців села та їх нащадків. Поява ідеї пов'язана з місцевою громадою православних українських християн, козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я з діда-прадіда, зокрема з уродженцем і жителем села, українським радянським вчителем і довгожителем Яковом Павловичем Бубликом, почитаємим частиною родичів, односельців і земляків як блаженний угодник Божий дід Яків з Капустинець, який свідчив, що "старі люди правду кажуть - є Бог на світі", свідком і учасником багатьох подій в історії села і краю 20 ст., зокрема громадянської війни і більшовицької, ленінсько-сталінської диктатури 1920х, розкуркулення і примусової колективізації 1930х, яка призвела до массової голодовки і отже багато в чому штучного голодомору, загибелі або виїзду в інші куточки України, Країни Рад і Землі Піднебесної жителів села, в т..ч родичів і співбесідників блаженного діда Якова, на той час ще молодого комсомольця і вчителя, подій гітлерівсько-єврофашистської оккупації Рідної України і Старої, Святої, Дідової, Київської Русі, які теж призвели до массової загибелі людей краю в т.ч. уродженців села, в т.ч. військовослужбовців (червоноармійців) на фронтах ВВВ, на Букринському плацдармі, в Дарницькому та інших концтаборах на теренах Німецького царства (рейху) і Рідної України у його складі, а також партійних комсомольців і комуністів з числа місцевих уродженців, людей інших народів (євреїв, циган, росіян, поляків), що проживали на теренах краю тощо. За період 1920х-1950х рр. в краї як і по всьому Подніпров'ю, по всій Рідній Україні і Дідовій Русі було порушене нормальне життя величезної громади православних християн, козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я з діда-прадіда, у багатьох сім'ях перервались молитовне та інші види поминання дідів-прадідів, втратився зв'язок поколінь, що не могло не хвилювати місцевих жителів і особливо педагогів місцевих шкіл, як позапартійних, таких як Яків Павлович Бублик, Антон Андрійович Довгий так і партійних, таких як Федір Федорович Перешивко, Григорій Демидович Васенко та інших, простих православних українців з діда-прадіда, досить добре знайомих з проблемами у сфері духовності і освіти місцевої громади, своїх близьких і далеких родичів, односельців і земляків. Спочатку вони намагались вирішити ці питання методами, традиційними для своєї епохи і покоління - обговоренням на партійних зібраннях, директивами керівних органів влади, просвітницькою роботою тощо. Але як показали подальші події цього всього виявилось замало, безіменні могили і старі козачі кладовища так і залишились в занедбаному стані, духовний стан жителів краю теж доволі неоднозначний, багато людей взагалі покинули обителі своїх предків і виїхали світ за очі. Разом з тим Яків Павлович Бублик як і інші люди краю 20 ст. вірили, що про них і їхню епоху Бог і Церква, Рідна Україна, Дідова Русь і людство так чи інакше забувати не будуть. Все це спонукало до виникнення ідеї православної обителі (Свято-Троїцького монастиря) в селі Капустинці, в якій будуть невпинно поминатись як місцеві уродженці (включаючи Якова Павловича Бублика і його батьків, колег і співбесідників, місцевих вчителів і людей його оточення і покоління) так і люди з інших сіл краю, колишнього Пирятинського повіту Полтавської губернії Російської імперії, краю суворих, богомільних і працьовитих "полтавських мужиків" себто робочих, творчих християн з діда-прадіда, що дає підстави вірити і надіятись, що рано чи пізно Свято-Троїцькому Капустинському монастирю бути. Молитвами Богородиці, угодника Божого діда Якова і інших блаженних дідів краю, наших дідів-прадідів і всіх святих. Господи, помилуй нас грішних!