Руська Церква

Руська Церква - одна з назв Церкви Христової на землях Рідної України і Дідової Русі, Русі Старої, Святої, Київської, згодом також і Русі Нової, Великої, Московської (Росії), одна з історичних назв і самоназв Української Церкви.

Руська православна церква або Руська Православна Церква — назва Церкви Христової, Церкви Православної і Кафоличної, Церкви Східної, Церкви Грецької, Церкви Руської, Церкви Української, Білоруської і Російської на землях і господарствах (державах) Русі, зокрема Русі Старої (України) і Нової (Росії) таких як: Руське велике князівство зі столицею в Києві, Руське королівство, воно ж Галицько-Волинське велике князівство, Литовське велике князівство, відроджене Руське велике князівство зі столицею в Києві, Володимирське і Суздальське, Тверське, Московське велике князівства, Великий Новгород, Руське царство, Російська імперія, республіки Радянського Союзу тощо. Для історії Церкви Христової у Всесвіті Божому це доволі типове явище, коли в різних історичних умовах і документах, у працях і проповідях різних подвижників і проповідників, вчених, філософів і богословів вона виступає під різними назвами. Поняття Руська Церква і «руська віра» протягом століть були примітною ознакою релігійного, культурного і суспільно-політичного життя країн, народів і господарств Східної Європи.

Назва Руська Церква утворена аналогічно іншим подібним назвам - Ефеська Церква, Римська Церква, Грецька Церква, Латинська Церква, Німецька Церква та ін. Подібний спосіб словоутворення зафіксований вже в ранній церковній історії, напр. в Діяннях Апостолів («Апостолі»).

Руська Церква і український народ
Говорячи про Руську Церкву первісно очевидно мали на увазі Церкву Русі, Русі як країни і господарства (держави, каганства, князівства, королівства, царства та ін.), а не Церкву Русинів. Адже Христос-Спаситель, Мати Божа, апостоли, мученики, святі і преподобні та інші члени Церкви Христової русинами очевидно не були. Але з часом такий смисл поняття Руська Церква теж з‘явився і набув поширення, що з часом призвело до різного розуміння і тлумачення смислів цього поняття.

Формування українського народу (нації) очевидно розпочалось ще за часів Руського великого князівства зі столицею в Києві, сучасні українці як всім відомо є прямі спадкоємці населення Старої Русі (України) на Подніпров‘ї тої епохи, населення, яке в різних документах фігурує як руси (русини, рутени). Так само під цим терміном очевидно приховані й прямі предки і попередники таких східноєвропейських народів як білоруси і росіяни, останні з яких часто також вживають самоназву «руські» себто «люди Русі».

Це дозволяє пояснити чому давня назва «Русь», як етнічна територія і державне утворення українців, замінюється на назву «Україна» щодо більшої території Русі, на якій сформувалася українська нація; а назви «Білорусь» і «Московія/Росія» починають вживатись щодо частин Русі, де сформувалися ці народи. Це призводить до того, що Руська Церква у побуті і богословських працях та проповідях, національно-культурному житті народів, країн і господарств регіону отримує нові назви - Українська Церква, Білоруська Церква, Російська Церква, які стають доволі поширеними у 20 ст. і часом призводять до непорозумінь.

Так на думку частини членів, мирян і кліру Російської Церкви, єдиними православними церквами на території Старої Русі (України), які мають канонічне спілкування з усіма помісними православними церквами, є Московська патріархія і її прихильники і послідовники, яких немало в Україні, Білорусі та Росії; та, частково, Польська і Румунська православні церкви, які мають вірних в Польщі та Молдові, прикордонні території якої також належали до Русі.