Роде Григорій Харитонович

Роде Григорій Харитонович (9.01.1912, Брусилів, Радомисльський повіт, Київська губернія, Російська імперія - 28.02.2009, Київ, Україна) - житель Києва, український радянський інженер, фронтовик, мандрівник і винахідник, учасник бойових дій, інвалід війни, житель і учасник розбудови Нового Києва на Лівобережжі у 1950х-1980 рр., нащадок православних козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я з діда-прадіда, один із заступників і молитвенників перед Богом і Церквою Христовою за своїх батьків і дідів-прадідів, рідних, друзів і земляків, в т.ч. жителів Брусилова, Києва і  Москви, України, Русі (Росії) і інших країн у складі Країни Рад і Землі Піднебесної 20 ст., епохи на яку припали його життя і творчість, в т.ч. усіх загиблих і покалічених, включаючи його родичів, знайомих, друзів і побратимів на фронтах Другої світової (Великої Вітчизняної) війни 1940х рр.

Життєпис
Представник українського, руського, козачого і православного, робочо-християнського роду Рода з Брусилова, німецького походження, так само як і інших корінних родів містечка, козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я з діда-прадіда - Чередниченків, Старовойтенків, Кухаренків тощо

Народився у містечку Брусилів у родині представника крестьянського сословія Харитона Тихоновича Роди, внук Тихона Семеновича Роде, правнук Шимона Роди, переселенця з Сілезії, після охрещення в православ'я відомого односельцям і нащадкам як Семен Павлович Рода або дід Шимон.

У ранньому віці, в той час, коли батько був на фронтах Першої світової війни залишився без матері.

Охрещений на честь преподобного Григорія, подвижника і чудотворця зі Святих Печер Київських.

В 1930х рр. жив і працював на Московщині, служив строкову службу у Червоному Війську Країни Рад, можливо вчився в Московському енергетичному інституті.

У 1940х рр. воював на фронті у Карелії. Контужений у 1942 році, місяць лежав у госпіталі, перебрався на Урал, а потім у Казахстан. Там зустрів свою дружину Софію.

З 1950 рр. повернувся на Рідну Україну (Дідову Русь), жив і працював у Києві, в Дарницькому районі столиці, де помер і похований. Працював на заводі, займався питаннями енергетики, у вільний час розробляв усілякі винаходи, з яких кілька запатентував, цікавився сучасними технологіями, які допомагають людям облаштовувати і покращувати їхнє життєвий і творчий простір, переймався технічним розвитком Рідної України і Дідової Русі, переймався грунтовною підготовкою своїх нащадків у сфері науки і техніки, математики, фізики, хімії, освоєнням нових технологій, винахідництвом і розвитком технічного, творчого мислення тощо. Підтримував здоровий образ життя, фізичну активність, прогулянки на свіжому повітрі, здорове харчування, екологічне довкілля, цікавився народною медициною тощо.

Згадувати про своє фронтове життя в 1940х рр. не любив, судячи за все бачив на війні багато несправедливості, смертей, горя, холоду, голоду і страждань звичайних людей, неадеквату, халатності, зловживань службовим становищем, які вели до загибелі багатьох людей, простих солдатів РСЧА тощо.

Судячи за все відвідував храми нечасто, свої особисті стосунки з Богом ні з ким особливо не обговорював, але як чоловік охрещений у православну віру дідів-прадідів, гарний батько і дід, дядько і брат, трудовий козак і життєлюб, добродушний і людяний до своїх рідних і близьких, колег і земляків, смиренний, чесний, порядний, простодушний і неговіркий, але чутливий до неправди, гріха і несправедливості, поминається в православних храмах і монастирях.

Один з численних заступників і утішителів для своїх рідних, близьких, знайомих і земляків, жителів Нового Києва на Лівобережжі і людей з різних куточків Всесвіту Божого.