Червоні козаки



Червоне козацтво або червоне козацтво України - спільнота людей, підданих Російської імперії і громадян Українського господарства, в більшості своїй нащадків православних козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я з діда-прадіда назви і самоназви "червоний козак", які приймали участь у становленні і розбудові Українського господарства зі столицями в Києві і Харкові, в т.ч. у складі Радянського союзного господарства після Великого жовтневого перевороту у Російській імперії, а також військово-політичні формування, сотні, полки і корпус і одночасно ідейний, суспільний, релігійно-філософський і військово-політичний рух на теренах Українського господарства (держави-республіки) у 1920х рр., рух "революційно-налаштованих козаків", "козаків під червоними прапорами", "яскравих козаків", "народних козаків", "правдивих козаків" тощо.

Також представники цього руху і формувань називали себе "козаки-червонці", "робочі християни", "кінні марксисти", "красні козаки", "степовики", "вільні люди по волі Божій, а не царській чи панській, німецькій, російській чи польській", "соціалісти", "комуністи", "більшовики", "ленінці", "богунці", "котовці", "примаковці" і т.д. і т.п. і які своїми ідейними противниками часом класифікувалися як українофоби і антихристи, безбожники, христопродавці, іроди і душогуби, що при більш детальному вивченні їх життєвого і творчого шляху відповідає дійсності далеко не завжди.

Формування червоного козацтва в документах тої епохи відомі зокрема під назвами Українська Червона Армія, Українська Радянська Армія, Українська Повстанська Армія тощо, згодом переформовані і включені до складу Червоної Армії.

Представники червоного козацтва України будучи нерідко вихідцями з бідноти, низів, "босяків" разом з тим приймали активну участь у розвитку української культури, літератури і української книжної, літературної мови у 1920х рр., що частині з них принесло славу швидше "красних козаків" чим "кривавих" у сфері української поезії, літератури, культури тощо, див. напр. Павло Усенко та ін.

Разом з тим представники червоного козацтва нерідко приймали участь у різноманітних заходах по боротьбі з релігією, руйнуванні храмів або їх перетворенні на сільські клуби, комори, склади, не розуміючи смислу цих споруд, сприймаючи їх нерідко майже винятково як "опіум для народу". В подальшому частина з них розкаялась у своїх гріхах у старшому віці, навіть приймали посильну участь у відродженні церковного життя на теренах Українського господарства, в т.ч. відродженні богослужіння, відбудові храмів і поминанні дідів-прадідів словенською і українською книжною (літературною) мовами, у розвитку якої козаки-червонці і їх прямі наслідники і спадкоємці, радянські (а отже і порадянські) українці приймали посильну участь.

Як один з прикладів можна згадати українського радянського педагога Якова Павловича Бублика (1905-1999), довгожителя і свідка епохи, який будучи молодшим братом трагічно загиблого козака-червонця Кузьми, багато побачив і пережив, будучи замолоду подібно до свого старшого брата деякий час комсомольцем і партійним, згодом, під впливом побаченого і пережитого у 1930х-1940х рр. добровільно вийшов з партії і засвідчив в старшому віці, що "старі люди правду кажуть - є Бог на світі" і який не будучи особливо церковним разом з тим в старшому віці бачив позитив у відродженні церковного життя, богослужіння, виданні книжок, проповідях, молитвах, сповіді, поминанні дідів-прадідів українською і церковнословенською мовами тощо, засвідчивши себе вірним, хоч і грішним сином Дідівської, Православної і Кафоличної, Східної, Руської і Української Церкви.

Джерела

 * https://libraria.ua/numbers/999/72646/