Дід Яків з Капустинець



Дід Яків з Капустинець, в миру Яків Павлович Бублик (1905, Капустинці, Пирятинський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - 1999, Капустинці, Яготинський район, Київська область, Україна) - маловідомий широкому загалу угодник Божий з числа мирян, простий українець радянської епохи, заслужений український радянський педагог, довгожитель і очевидець подій епохи, в т.ч. становлення Українського господарства у складі Радянського союзного господарства і виділення Української Церкви у складі Руської, розкуркулення, штучної голодовки (голодомору), примусової колективізації, сталінських репресій тощо.

Вчитель кількох поколінь українців радянської епохи, своїх родичів, односельців і земляків, добрий слухач, наставник, заступник і утішитель, людина добра, життєрадісна і благочестива, але часом сувора і непоступлива, там де це стосувалось принципових питань, зазвичай у спілкуванні з найближчими людьми, напр. з другою жінкою Ганною, яку протягом свого життя і стосунків з нею бачачи її нестійкий душевний стан, близько не підпускав, тримав на певній відстані від себе і свої душевні переживання і помисли, внутрішній світ відкривати не спішив, що її судячи за все зачіпало і завдавало страждань і їй і йому, будучи непростим життєвим випробуванням, хрестом для них обох.

Один з простих і малоцерковних українців своєї епохи, який разом з тим від дідівської віри, світогляду і благочестя не відрікався, просто не завжди їх розумів через розірваний зв'язок поколінь викликаний новою епохою, новим укладом життя і умовами праці і навіть навпаки, в міру сил і можливостей намагався їх зрозуміти і в них розібратися, свідченням цього є його покаяння перед Богом і людьми (Церквою), виражене у словах і справах, зокрема визнання того, що "старі люди правду кажуть - є Бог на світі", його позиція відносно української мови, літератури, культури, науки і освіти, які для нього були продовженням в т.ч. світогляду і творчості дідів-прадідів і рідного, українського народу, його ставлення до Росії і росіян, до Церкви і канонічної ієрархії, до поминання дідів-прадідів і багато багато чого іншого.

В цілому діда Якова з Капустинець можна розглядати як багато в чому типового представника своєї епохи, народу і середовища, який разом з тим не сидів склавши руки, а як міг і умів, з Божою поміччю помаленьку подвизався на ниві педагогічної творчості, на ниві виховання дітей і внуків, помочі рідним, близьким, землякам і односельцям, своєму рідному народу, господарству і людству в цілому, в міру сил і можливості підтримуючи представників рідного йому українства і православного християнства, однак не цураючись при цьому і людей інших народів, культур і світоглядів, з якими зустрічався в процесі життя і творчості на теренах Рідної України і Старої, Святої, Дідової Русі, Святої Троєщини на Подніпров'ї, Українського господарства зі столицею в Києві.

Будучи замолоду простим і малограмотним сільським хлопцем з Київщини, маючи старшого брата Кузьму (1901-1925), зразкового комсомольця і козака-червонця, який рано і трагічно загинув, приймаючи участь у розбудові Українського господарства і радянської влади, комунального народовладдя досяг чималих успіхів на ниві книжної науки і освіти, цікавився розвитком країни і суспільства, а батьківській і дідівській вірі в Бога уваги не приділяв. Але згодом, поступово, проходячи через різні життєві випробування покаявся і змінив свої погляди на віру в Бога, Церкву, святих і преподобних, про які чув змалечку від старших людей, від сільського батюшки, отця Григорія в церковно-приходській школі і від батька з матір'ю, визнав, що віра в Бога необхідна людям і народу, так само як і храми, служба Божа, поминання дідів-прадідів тощо - в т.ч. для утішення і напоумлення людей, для підтримки традиційної системи освіти і укладу життя, внаслідок чого відродження храмів і церковного життя, яка відбувалось на його очах в 1980х-1990х рр. сприймав з радістю. За своє життя не раз помилявся і оступався, падав і піднімався, однак через усе життя проніс щиру і безхитрісну дідівську православну християнську віру у вічність Життя, Добра і Правди, яка втішала, зігрівала і спасала не тільки його, але і багатьох людей з його оточення, його рідних, близьких, знайомих і співбесідників.

Протягом життя бачив багато горя, злоби, ненависті і непоступливості людської, в т.ч. його родичів і односельців одне до одного, через що дуже страждав, намагаючись спасатись читанням книг, наукою, роботою, спілкуванням з Богом і людьми.

В міру своїх сил і можливостей помагав оточуючим як міг і умів. В часи свого дитинства був свідком масового відступу родичів і земляків від віри в Бога і церковної науки святих і преподобних і дідів-прадідів, зокрема "ще будучи шкетом" ходив з хлопцями в гості до місцевої "блудниці", під час відвідин якої в буквальному смислі позбувся багатьох зубів, яка вона йому вибила ногою чи то випадково чи то спеціально, про що згодом сам розказував колегам по школі як про одну з історій свого непростого, але повчального і багатого пригодами і враженнями життя. В цей самий період судячи за все покалічив руку (пошкодив сухожилля), розбороняючи хлопців, судячи за все родичів і земляків, один з яких схопився за ножа під час гулянки в клубі рідного села. Великим стресом для нього стала загибель у 1925 році рідного брата Кузьми, якого дуже любив. Після цього мабуть і став остаточно на шлях, уготований йому Богом - шлях простого сільського вчителя і дослідника, філософа і богослова, краєзнавця, книжника і мрійника, який намагався як міг і умів дослідити, зрозуміти і впорядкувати життя навколо себе, згодом наставника і утішителя, здатного втішити і підтримати у важкі моменти життя для багатьох своїх родичів, друзів і односельців.