Тетянич Феодосій Костянтинович/1



Феодосій (згодом змінив ім'я на Федір) Тетянич, блаженний Феодосій з Києва, відомий також як Фрипулья (17.02.1942 - 18.02.2007) - блаженний воїн Христовий, красний козак і робочий православний християнин вільної України і святої Русі, хитромудрий художник і філософ, київський дивак і чудотворець, який у 1980х-2000х рр. у досить своєрідний спосіб нагадував людству, гостям і жителям Києва про існування Бога, Бога як Життєдайної Святої Троїці, Триєдиного Владики Безмежжя, Живої Єдності Всієї Нескінченності, як Красного Козака, Хитромудрого Художника і Київського Чудотворця, який творить Життєдайний Перфоманс і малює Строкату Картину Буття у Безмежжі Благодатному, у контексті вільної України і святої Русі і Всесвіту Безкрайнього.

Федір Тетянич народився в селі Княжичі Броварського району Київської області в сім'ї селян, нащадків старих козацько-християнських родів краю. Народився у рідному селі під час окупації у 1942 році. Народився 17-го лютого 1942 року і охрещений по православному обряду в честь святого Феодосія, святителя Чернігівського (день пам'яті 18 лютого), помер 18 лютого.

Народився в селі Княжичі в часи німецько-фашистської окупації Київської Русі-України у типовій українській і радянській козацько-християнській родині, батьки прості трударі-колгоспники, батько бойовий красний козак-фронтовик, який саме був на фронті у складі Червоної Армії, згодом нагороджений орденами і медалями і сильно контужений. Обоє батьків, так само як і діди-прадіди - православні християни, часом грішні, в міру працьовиті і богомільні.

Серед родичів і односельців було чимало людей, постраждалих в часи громадянської війни, розкуркулення і колективізації, голодомору і репресій 1930х рр., учасників бойових дій, контужених і загиблих у 1940х рр. Рідний дід, колгоспний фельдшер Михайло Васильович Гончаренко, учасник Першої світової війни разом з братом і племінником та іншими родичами і односельцями були розстріляні гітлерівцями у Княжичах вересні 1943 року. У тому ж 1943 році у Гоголеві червоними партизанами-сталінцями був застрелений разом з дружиною Тетяною брат баби Андрій Васильович Деревець, який працював у окупаційній адміністрації, обоє нащадки корінних козацько-християнських родів села, представників козачого сословія Чернігівської губернії, у 1944 році пропав у сталінських застінках чоловік рідної сестри діда Михайла Євфросинії, уродженець Броварів Федір Медко, який працював у окупаційний адміністрації Борисполя тощо.

Потай охрещений матір'ю Тетяною Михайлівною Гончаренко і її рідною сестрою Анастасією, його хрещеною на честь преподобного Феодосія Чернігівського, день пам'яті якого 18 лютого близький до його дня народження, а потім і смерті, що виглядає доволі знаковим для людей набожних і суєвірних, адже вказує на Феодосія як на людину якщо і не святу, то "напевно відмічену Богом".

В дитинстві багато хворів, проявляв себе як обдарована, активна і доволі неслухняна дитина. У 15 років переніс операцію на ногах, що зробило його кульгавим, калікою (блаженним Калікою Київським) на все життя, але сприяло його духовному розвитку, на що він сам неодноразово звертав увагу у розповідях про свій життєвий шлях, випробування і подвиги як в приватних розмовах з рідними і друзями так і в публічних виступах та інтерв'ю.

Вчився у 8-річній школі села Княжичі, потім у школі села Требухів, потім у Художньому училищі в Києві біля Лаври, потім у Художньому Інституті (Академії) біля Львівської площі.

З вірою в Бога, основами православ'я і богослужіння познайомився вдома, як і більшість сільських дітей з його оточення змалку разом з батьками хоча б інколи читав вранішні і вечірні молитви, часом відвідував храми і монастирі Києва і області. З іншого боку теж змалечку зазнав впливу радянського матеріалістичного світогляду і риторики (чимало родичів були партійні, пов'язані з наукою і технікою, зокрема питаннями механізації сільського господарства, в тому числі рідний дядько і активний співбесідник Федора-Феодосія, Микола Михайлович Гончаренко), пов'язаних з питаннями суспільної справедливості, народовладдя, соціалізму і комунізму, прогресу і віри у Світле Майбутнє, що однозначно зіграло свою роль у його зацікавленні історією, філософією, технікою, екологією, питаннями перебудови/розвалу Радянського Союзу, незалежності України, глобалізації і майбутнього життя людства на планеті Земля і у Всесвіті, які він досліджував і вирішував протягом свого непростого, повного випробувань і спокус, але плідного на різні творчі звершення життя, життя гідного нащадка простих воїнів Христових Подніпров'я з діда-прадіда.

Член Національної спілки художників України і разом з тим яскравий представник неофіційного мистецтва, андеграунду і нонкомформізму, що було нетиповим явищем для часів СРСР. Нащадок козацьких родів Подніпров'я (Броварщини), жителів сіл Княжичі, Гоголів і Требухів. Популяризатор понять «Безмежжя» і «Фрипулья» (Фріпулья), які активно використовував для вираження свого світогляду. Поєднував у своїй творчості і світогляді елементи самих різних світоглядів і віровчень. Учасник відновлення релігійного і культурно-мистецького життя у Києві і області, приймав участь у відродженні Спасо-Преображенського монастиря у рідному селі. Родич українських вчених у сфері сільського господарства і громадських діячів Івана Деревця і Івана Тетянича.

Серед тем, піднятих київським козаком, художником і філософом, його життям і творчістю — тема радості, чудес і благодаті Божої у самих різних формах і проявах, тема воздаяння за гріхи, життя і творчість людей в контексті Вічності, тема Києва як міста Безмежжя Благодатного, тема відродження забутого українського авангарду і взагалі строкатого світогляду представників українського красного козацтва 1920-х, як вільних людей по волі Божій, а не царській чи панській, духа від духа і плоті від плоті козацько-християнського народу, суспільства і цивілізації Подніпров'я, України.

За своє життя встиг поспілкуватися з багатьма різними людьми, з Божою поміччю вникнути в той суспільний робочо-християнський процес боротьби з гріхом і неправдою, який віками відбувається на теренах Київської Русі-України і взяти в ньому посильну участь, на свій власний лад, поспілкуватися з багатьма різними людьми і явити людству свій благодатний перфоманс во славу Триєдиного Небесного Владики, Бога-Христа, Живої Єдності Всієї Нескінченності, Красного Козака, Доброго Учителя, Хитромудрого Художника і Київського Чудотворця.

З іменем блаженного Феодосія пов'язана величезна кількість добрих слів і справ, різноманітних ідей і картин, про які зберігають пам'ять його рідні і близькі, друзі і знайомі, кияни і гості Києва, люди, які в тій чи іншій мірі, хоч раз у житті зустрічались з блаженним Феодосієм на просторах Строкатої Картини Життя.

Блаженний Феодосій прославив у собі образ Божий, Бог і люди прославили блаженного Феодосія, красного козака, хитромудрого художника і київського чудотворця, посланого грішним людям як Вічний Знак Вічного Бога.

Красний Козаче, Хитромудрий Художниче і Київський Чудотворче, Бог-Христос, молитвами блаженного Феодосія, красного козака, хитромудрого художника і київського чудотворця, молитвами всіх святих, помилуй нас грішних! Благословен, хто йде в ім'я Господнє! Фрипулья! Фрипулья! Фрипулья!

...

Фрипулья - Свята Формула, Вічна Таємниця, Формула Зв'язку з Богом, Формула Життя, Формула Творчості, яку запропонував відомий український художник, філософ, самобутній київський юродивий Бога-Спасителя, Благодатного Безмежжя і Вічного Життя, Добра і Правди ради 1980-2000х, неканонізований святий Федір Тетянич, самобутній представник і виразник православної козацько-християнської традиції Подніпров'я, Київської Русі-України, традиції людей Бога-Христа і Його Вічного Війська, яке у Степу Безкрайньому споконвіків за Правду стоїть, Правду для всіх, а не лише для обраних, Правду для вбогих і гонимих, а не лише для багатих і гонителів, традиції грішних, але вільних людей по волі Божій, а не царській чи панській. Військо Боже - Військо Вічне, козацькому роду нема переводу! Господи, помилуй!



Життєпис Федора Тетянича ще потребує детального дослідження на предмет гріха і святості, але факт залишається фактом. В 1942 році в селі Княжичі під Києвом народилася досить цікава дитина. Дитина яка з 6-8 років вдавалася до мандрівок околицями рідного села, в 14 років намалювала (скопіювала) ікону, потім стала художником і зайнялася пошуками свободи і смислу життя в умовах української радянської дійсності 1970х рр. В кінці 1970-х рр. Федору Тетяничу наснився сон, який він сприйняв як Знак Божий, після якого він за його словами знайшов відповіді на ті питання, які його цікавили і повністю змінив своє життя, знайшов власний шлях до Бога, став юродивим, мандрівником і проповідником. При цьому цей свій унікальний життєвий досвід, досвід зв'язку з Богом у стилі авангарду він зашифрував словом Фрипулья, яке потім розшифровував безліччю способів і використовував для пояснення всього на світі, Суті Життя як такої.

Обставини народження київського козака, художника, філософа, святого і чудотворця Федора Тетянича досить загадкові і знакові. За сімейною легендою батько і мати зачали його у 1941 році, коли батько ненадовго забіг додому до дружини, їдучи з одного фронту на інший. Мати виношувала його коли навколо гула війна. Народився Федір в рідному селі під час гітлерівської окупації в 1942 році. Коли він був маленьким в їх хату влучила бомба. В подальшому життя малого козаченяти неодноразово було у небезпеці. Таке враження, наче невидимі злі сили намагалися зашкодити появі і розвитку цієї дитини, яка мала вирости і сказати світові своє неповторне, благодатне і чудесне "Ф"! В малому віці у Федора була пошкоджена нога, що вплинуло на все його подальше життя, завдало йому чимало страждань, тілесних і душевних, але врешті решт загартувало випробуваннями його і життєрадісний і волелюбний характер. Розказують також, що в дитинстві один священник спираючись на якісь відомі лише йому ознаки напророчив дитині славне майбутнє перед лицем Божим... Таке враження, що Бог вів Федора від народження і до самої смерті по життю через усі негаразди і перешкоди, оберігав і направляв, незважаючи на усі напади бісів і злих сил, які намагалися завадити чудесному прояву Великої Благодаті Божої ...

Федір з Києва довго боровся зі спокусою гордині і марнославності і є підстави вважати, що врешті решт з Божою поміччю її поборов. Але лише перед самою смертю, наприкінці свого життя. Через його своєрідність, самостійність і волелюбність, яскраву козацьку натуру, натуру грішної, але вільної людини по волі Божій, а не царській чи панській якби це можливо описали б його діди-прадіди з благодатного Подніпров'я, у нього з дитинства було непросте і сповнене непорозумінь, протиріч, боротьби, каяття, самотності, пошуків і відкриттів життя. Федір з Києва - великий святий і чудотворець, але ми маємо це розуміти так, що це Бог його сам обрав, тому що Бог через нього рішив дати, дає і якщо на те Його ласка буде продовжувати давати Україні і людству велику благодать. В плані своєї природи Федір з Києва на протязі всього свого життя великою мірою був така ж звичайна і грішна, часом самотня і невпевнена людина як усі ми. Неісповідимі шляхи Господні, дивний Бог у святих своїх. Пам'ятаймо про це. Господи, помилуй! Благодать Божа, Благодать Безмежжя, спасай козаків! Живи! Радій! Твори! Спасайся! Пізнавай! Молись! Прощай і кайся! Помагай! Борися! Не сумуй! Не полишай і не здавайся! Будь самим собою, з людьми і з Богом помирись! Шукай пригод і пам'ятай про Вічне! Якщо дасть Бог, то Божа Благодать, Його Фрипулья завжди з вами буде пробувать! Фрипулья!