Руські богатирі/Вольга Всеславович

= Вольга Всеславович =

Закотилося краснеє сонечко за гори високі, розсипалися по небу часті зіроньки, народився в той час на матінці-Русі молодий богатир - Вольга Всеславович. Запеленала його мати в красні пелюшки, зав'язала золотими поясами, поклала у різьблену колиску, стала над ним пісень співати.

Тільки час проспав Вольга, прокинувся, потягнувся - лопнули золоті пояси, розірвались краснії пелюшки, у різьбленої колиски днище випало. А Вольга на ноги встав, та й говорить матері:

- Шановна матінко, не пеленай ти мене, не повивай ти мене, а вдягни мене в лати кріпкії, в шолом позолочений та дай мені в праву руку палицю, та щоб вагою була палиця в сто пудів.

Іспугалася мати, а Вольга росте не по дням, не по годинам, а по хвилиночкам.

Ось підріс Вольга до п'яти годів. Інші діти в такі літа тільки в чурочки грають, а Вольга навчився вже грамоті - писати і рахувати і книги читати. Як виповнилось йому шість літ, пішов він по землі гулять. Від його ходи земля заколивалась. Почули звірі і птахи його богатирський поступ, злякалися, поховалися. Тури-олені в гори убігли, соболі-куниці в нори залягли, мілкі звірі в чащу забились, сховались риби в глубокі місця.

Став Вольга Всеславович навчатися усіляким хитрощам.

Навчився він соколом по небу літати, навчився сірим вовком обертатися, оленем по горам стрибати.

Ось виповнилось Вользі п'ятнадцять літ. Став він збирати собі товаришів. Набрав дружину у двадцять дев'ять чоловік, - сам Вольга в дружині тридцятий. Всім молодцям по п'ятнадцять літ, всі могутні богатирі. У них коні бистрії, стріли влучнії, мечі гострії.

Зібрав свою дружину Вольга і поїхав з нею в чисте поле, в широкий степ. Не скриплять за ними вози з поклажею, не везуть за ними ні постелів пухових, ні ковдр міхових, не біжуть за ними слуги, стольники, поварники...

Для них периною - суха земля, подушкою - сідло черкаське, їжі в степу, в лісах багато - був би запас стріл да кремінь і вогниво.

Ось розкинули хлопці в степу стан, розвели багаття, нагодували коней. Посилає Вольга молодших дружинників в дрімучі ліси:

- Беріть ви сіті шовковії, ставте їх у темному лісі по самій землі і ловіть куниць, лисиць, чорних соболів, будемо дружині шуби запасати.

Розбрелися дружинники по лісам. Чекає їх Вольга день, чекає другий, третій день до вечора хилиться. Тут приїхали дружинники невеселі: об корені ноги збили, об колючки плаття порвали, а повернулись в стан з пустими руками. Не потрапило їм у сіті ні одне звірятко.

Розсміявся Вольга:

- Ех ви, мисливці-охотнички! Повертайтесь у ліс, ставайте до сітей та дивіться, хлопці, в оба.

Вдарився Вольга об землю, обернувся сірим вовком, побіг в ліси. Вигнав він звіру з нір, дупел, з хмизу, погнав в сіті і лисиць, і куниць і соболів. Він і мілкою звіриною не погордував, наловив на вечерю сірих зайченят.

Повернулись дружинники з багатою здобиччю.

Накормив-напоїв дружину Вольга, та ще й взув, одягнув. Носять дружинники дорогі шуби соболині, на зміну у них є і шуби барсові. Не нахваляться Вольгою, не на тішаться.

Ось час іде та й йде, посилає Вольга середніх дружинників:

- Наставте ви силків в лісі на високих дубах, наловіть гусей, лебедів, сірих качечок.

Розсипались богатирі по лісу, наставили силків, думали з богатою здобиччю додому прийти, а не піймали навіть сірого горобця.

Повернулись вони в стан невеселі, нижче пліч буйні голови повісили. Від Вольги очі прячуть, відвертаються. А Вольга над ними посіюється:

- Що без здобичі повернулись, мисливчики? Ну добре, буде вам чим посвяткувати. Йдіть до силків і дивіться пильно.

Вдарився Вольга об землю, злетів білим соколом, піднявся високо під саму хмару, грянув вниз на всяке птаство піднебесне. Б'є він гусей, лебедів, сірих качечок, тільки пух від них летить, ніби снігом землю криє. Кого сам не побив, того в силки загнав.

Повернулися богатирі в стан з багатою здобиччю. Розвели багаття, напекли дичини, запивають дичину ключовою водою, Вольгу похвалюють.

Багато, мало ль часу пройшло, посилає знову Вольга своїх дружинників:

- Стройте ви лодки дубовії, вийте неводи шовковії, поплавки беріть кленовії, выїзджайте ви в синєє море, ловіть сьомгу, білугу, севрюжину.

Ловили дружинники десять днів, а не піймали і маленького карасика. Обернувся Вольга зубастою щукою, пірнув у море, вигнав рибу з глубоких ям, загнав у неводи шовковії. Привезли хлопці повні лодки і сьомги, і білуги, и вусатих сомів.

Гуляють дружинники по чистому полю, ведуть богатирські ігри. Стріли мічуть, на конях скачуть, силою богатирською міряються...

Раптом почув Вольга, що турецький цар Салтан Бекетович на Русь війною збирається.

Розгорілося його молодече серце, зібрав він дружинників і говорить:

- Досить вам боки відлежувати, повно силу нагулювати, прийшла пора послужити рідній землі, захистити Русь від Салтана Бекетовича. Хто з вас в турецький стан проб'ється, Салтанові задуми дізнається?

Мовчать хлопці, один за одного ховаються: старший-за середнього. середній - за молодшого, а молодший і рот закрив.

Розсердився Вольга:

- Видно, треба мені самому йти!

Обернулся він туром - золоті роги. Перший раз стрибнув - версту проскочив, другий раз стрибнув - тільки його й бачили.

Доскакав Вольга до турецького царства, обернувся сірим горобчиком, сів на вікні у царя Салтана і слухає. А Салтан по світлиці походжає, плетеною нагайкою поляскує і говорить своїй жоні Азвяківні:

- Я задумав йти війною на Русь. Завоюю дев'ять городів, сам сяду князем у Києві, дев'ять городів роздам дев'яти синам, тобі подарую соболячий шушун.

А цариця Азвяківна невесело дивиться:

- Ах, цар Салтан, нині мені поганий сон бачився: ніби бився в полі чорний ворон з білим соколом. Білий сокол чорного ворона закогтив, пір'я на вітер випустив. Білий сокіл - це руський богатир Вольга Всеславович, чорний ворон - ти, Салтан Бекетович. Не ходи ти на Русь. Не взяти тобі дев'яти городів, не княжити в Києві.

Розсердився цар Салтан, вдарив царицю плетеною нагайкою:

- Не боюся я руських богатирів, буду я княжити в Києві. Тут Вольга злетів вниз горобчиком, обернувся горностайчиком. У нього тіло вузьке, зуби гострії.

Побіг горностай по царському двору, пробрався в глубокії підвали царськії. Там у луків тугих тятиву повідкушував, у стріл древки перегриз, шаблі повищербив, палиці у дугу зігнув.

Виліз горностай з підвалу, обернувся сірим вовком, побіг на царські конюшні - всіх турецьких коней загриз, задушив.

Вибрався Вольга з царського двору, обернувся ясним соколом, полетів в чисте поле до своєї дружини, розбудив богатирів:

- Гей, дружина моя хоробрая, не час тепер спати, пора вставати! Збирайтесь у похід до Золотої Орди, до Салтана Бекетовича!

Підійшли вони до Золотої Орди, а навколо Орди - стіна кам'яна високая. Ворота в стіні залізнії, крюки-засови міднії, у ворот сторожі безсоннії - не перелетіти, не перейти, ворот не виламати.

***

Запечалились богатирі, задумались: "Як подолати стіну високу ворота залізнії?"

Молодий Вольга догадався: обернувся малою мошкой, всіх хлопців обернув мурашками, і пролізли мурашки під воротами. А на тій стороні стали воїнами.

Ударили вони на Салтанову силу, наче грім з небес. А у турецького війська шаблі затуплені, мечи повищерблені. Тут турецьке військо навтьоки пішло.

Пройшли руські богатирі по Золотій Орді, всю Салтанову силу кінчили.

Сам Салтан Бекетович в свій палац утік, залізні двері зачинив, мідні засови задвинув.

Як вдарив в двері ногою Вольга, всі запори-болти вилетіли, залізні двері лопнули.

Зайшов у світлицю Вольга, схопив Салтана за руки:

- Не бувати тобі, Салтан, на Русі, не піджигати, не палити руські городи, не сидіти князем у Києві.

Ударив його Вольга об кам'яний пол і розшиб Салтана до смерті.

- Не хвались, Орда, своєю силою, не йди війною на Русь-матінку!

Джерела

 * http://az.lib.ru/k/karnauhowa_i_w/text_1949_russkie_bogatyri-byliny.shtml