Андрусенко Василь Олександрович

Андрусенко Василь Олександрович (Капустинці, Пирятинський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - Капустинці, Яготинський район, Київська область, УРСР, СРСР)

Згадки
"Чи згадати старого діда з довгою сивою бородою, схожого на святого (а може, він і був святий?), якого я трохи боявся й намагався школярем-першокласником якомога швидше пробігти повз нього.

Тільки через три десятиліття дізнався, що звали його – Василь Сербин. То був трохи юродивий дід, дуже побожний і молитовний дід. Навпроти сільмагу він у сімдесятих лунко грюкав костуром об щойно покладений районними шляховиками асфальт і кричав: «Тут – бомба! Тут – бомба!» І Бог святий відає, чи справді там лишилася із часів війни авіабомба, не помічена пильними саперами, чи, може, прорікав він, що через ті три десятиліття на місці сільмагу буде корчма. А це теж – бомба, причому уповільненої дії. І часто туди завертає молодь, навіть дівчиська навчилися «закушувати» сигаретою газований бензин «джин-тоніку», - бо не гоготять вже в селах підборами й не переливаються голосами клубні сцени, не крутять кіно й не приїздять актори, і розваги стали значно грубіші й примітивніші.

...

А в 1925 році зруйнували безбожники церкву. Горіли ікони, тріщали хрести, дзенькотіли шибки… Ота активістка, що громила ікони, дуже невдовзі з’їхала з глузду. Комсомолець, який тут же із розореної священницької могили вийняв чоботи і, витрусивши з них кості, одягнув та танцював гопака, потім хворів усе життя ногами.

Десятки людей впали ниць і не сміли підвести голови від такого страшного розоріння… На дев’яносто років, чи на сто років нависла отака тінь злого часу над селом моїм… Але мрію я, що відродиться тут і постане на високій горі храм святого Архістратига Михаїла – як колись. І будуть там лункі дзвони, і буде там найбільший цар-дзвін, що як ударить, як задзвонить, то почують його малиновий голос і Ташань, і Плужники, й Дениси та Положаї; покотиться гук воскреслої міді до Фарбованого й Нечипорівки, Демок, Трубівщини і Панфилів; і почує святковий передзвін сивий орел Переяслав, і почують річки, напоєні козацькою кров’ю та селянським потом – Трубіж, Альта, Супій, і докотиться пісня дзвону до святого града Києва, до діда Дніпра, і почує її вся наша рідна земля…

І коли закрили і зруйнували церкву, коли не можна було співати духовних пісень, то співали люди, збираючись на кладовищі, пісні на слова Тараса Шевченка. «Ловко співали, – оповідала мені літня співрозмовниця, – так, як півчі, співали, як духовне…» Добре співали і в родині того ж ледь пам’ятного мені Василя Сербина. Може, й справді він у Бога святий та юродивий? Не всім же святим пишуть ікони, не всіх канонізують, але імена їх знає Бог."


 * http://philology.knu.ua/php/3/6/spol5.pdf

+ + +
Упокой Боже, Василя і учини його в раю, де лики святих, Господи, і праведники сіяють яко світила; усопші люди Твої упокой, презираючи їх всі согрєшенія