Бійці Степу Безкрайнього

Бійці Степу Безкрайнього або вояки Степу Безкрайнього, бойовики Степу Безкрайнього - одне з понять українського народного світогляду, культури і літератури, пов'язане з багатовіковим життям людей Рідної України і Старої Русі на степовому прикордонні, на теренах Степу Безкрайнього. Представники різноманітних військових і військово-політичних формувань, народів і господарств, які існували на теренах Степу у різні епохи, взаємодіючи зі Старою Руссю (Україною) і Руським (Українським) господарством зі столицею в Києві. До бійців Степу очевидно належать козаки-українці, козаки-запорожці і козаки-задніпровці, в т.ч. предки, родичі і земляки Антонія, Якова і Феодосія Задніпровських, заступників перед Господом Богом і Церквою Христовою за свій рідний народ і господарство, за Українську Церкву у складі Східної тощо, за Святі Гори і Печери Київські, за Святу Русь і Рідну Україну, за Святу Троєщину на Подніпров'ї тощо.

Згадки про бійців Степу можна зустріти в т.ч. в билинах Старої Русі, в українських народних піснях і думах, у світській і церковній літературі тощо, у творчості Т.Г.Шевченка, Ю.Яновського, Ю.Смолича, Пантелеймона Куліша, Миколи Гоголя та багатьох інших.

До бійців Степу можна віднести Ілля Муромця, Добриню Микитича, Олексія Поповича, Козака Мамая, Козака Голоту, Хвеська Ганжу Андибера, Петра Сагайдачного, Богдана Хмельницького, Чингізхана і Батия Татарських та ін. забутого людьми, представниками свого народу і нащадками своїх земляків, родичів і побратимів, трагічно загиблого радянського українця і українського комсомольця з Полтавщини, брата діда Якова Кузьму Павловича Бублика (1901-1925) та багатьох багатьох інших.